Саки
Пицикато валс

Превод от английски: Красимира Тодорова, —

chitanka.info

В ресторанта бе настъпила необичайна тишина. Току-що бяха заглъхнали звуците на Моряшкият валс, който оркестърът обикновено свиреше, докато сервираха десерта.

— Знаеш ли до какви трагични последици може да доведе понякога музиката, изпълнявана по време на хранене — каза Кловис на приятеля си. — Ще ти разправя какво се случи на една галавечеря в Аметистовия салон на грандхотел „Сибърис“. Беше подготвено специално меню. Аметистовият салон си беше спечелил почти европейска слава, особено в онази част на Европа, която исторически се отъждествява с Долината на река Йордан. Кухнята му беше безупречна, а оркестърът се състоеше само от първокласни, толкова скъпо платени изпълнители, че качествата им не подлежаха на съмнение. Посещаваха го предимно музикални хора — високомузикални, средномузикални, които са доста много на брой, и само музикални, още по-многобройни, които са се научили да произнасят правилно името на Чайковски и могат да разпознаят няколко ноктюрни от Шопен, ако лекичко ги подсетиш. Докато се хранят, те непрекъснато са нащрек, като излязъл да пасе на открито елен, наострили слух, за да разберат още щом засвири оркестърът, дали мелодията им е позната. О, да, Палячи — измърморват те при встъпителните звуци, които проехтяват непосредствено след привършването на супата, и ако някой от по-големите познавачи не им възрази, започват тихичко да си тананикат за насърчение на музикантите. Случва се оркестърът да засвири едновременно с поднасянето на супата — тогава те едва смогват да напъхват пълните лъжици в уста, но пак тананикат. Лицата на тези ентусиасти, които съчетават поглъщането на кремсупата „Сен Жермен“ със собствен акомпанимент на потпурите от Палячи, не изглеждат особено красиви, но за оня, който е решил да опознае живота от всичките му страни, е добре да ги види. Не можеш да отбегнеш неприятните неща на този свят, като извръщаш глава на другата страна.

Сред постоянните посетители на ресторанта освен изброените по-горе в различна степен музикални хора имаше и неколцина напълно немузикални. Присъствието им можеше да се обясни единствено с това, че идваха просто да се наядат.

Но да се върнем към галавечерята. Първата част вече бе минала. Идваше ред да се избере виното. Едни преглеждаха картата смутено и объркано, като ученици, които неочаквано са били накарани да определят точно какво място заема еди-кой си второстепенен пророк в сложната йерархия на Стария завет. Други я разгръщаха критично и съсредоточено, за да покажат, че не пият за първи път скъпи вина, чиито достойнства са им добре известни. Те, тоест познавачите, винаги правят поръчката със самоуверен тон, като вмятат множество забележки. Ако настоиш бутилката да бъде обърната на север, докато й вадят тапата, и наричаш келнера Макс, ще направиш много по-силно впечатление на сътрапезниците си, отколкото ако половин час се хвалиш с познанията си. За да постигнеш този успех обаче, трябва еднакво внимателно да подбираш и сътрапезниците си, и виното.

Застанал до една масивна колона, малко встрани от масите, някакъв човек с интерес следеше хода на вечерята, сякаш и той по някакъв начин участваше в нея. Мосю Аристид Сокур беше главният готвач на грандхотел „Сибърис“ и смяташе, че няма равен на себе си в професията, или поне не беше чувал да има. В своето царство се славеше с грубост и жестокост, но майката Природа не само че не порицава гениалните си деца, у които се развиват тези качества, а, напротив, поощрява ги. Той никога не прощаваше, затова онези, които му служеха, се стараеха да не допускат грешки. Сред хората от външния свят, онези, които поглъщаха творенията му, мосю Аристид се ползваше с уважение, но дали то беше дълбоко или не, не се опитваше да разбере. И силата, и слабостта на гения е в това, че той самият се мери в унции, докато грубият свят около него измерва нещата в центнери. От време на време този уважаван човек изпитваше желание да види резултата от своето майсторство, също както Круп би могъл да пожелае в някакъв решителен момент да се втурне към огневата линия по време на артилерийска престрелка. Така беше и сега. За пръв път в историята на грандхотел „Сибърис“ главният готвач се канеше да предложи на гостите едно ястие, с което бе достигнал до самия връх на съвършенството, а това почти граничеше с предизвикателство. Canetons à la mode d̀Amblève (Патенца по амблевски). Колко малко говореха на тълпата от непосветени посетители тези думи, тези тънички златни букви върху белия картон на менюто. А колко умение и сръчност бяха изразходени, какви грижливо съхранявани знания бяха изнесени на бял свят, преди да бъдат изписани тези шест думи. Колко щастливо и спокойно си бяха живели патенцата в департамента Дьо Севр и как славно ги бе поела смъртта, за да послужат като лайтмотив на въпросното ястие; шампиньоните, които дори един англосаксонски пурист би се поколебал да нарече просто гъби, също бяха дали своя принос и бяха послужили за гарнитура cъс своя упоителен аромат и спретнати шапчици. Ами сосът! Сосът, приготвен по рецепта от времето на Луи ХV, изровена за случая от безсмъртното минало, увенчаваше прекрасното творение. Достигналото до нас бе плод на упорити човешки усилия, останалото бе дело на човешкия гений — гения на Аристид Сокур.

Най-сетне настъпи моментът за поднасяне на знаменитото ястие, останало като един от най-скъпите спомени в съзнанието на преситени от живота велики херцози и погълнати от сделки финансови магнати. И в същия този миг се случи нещо непредвидено. Ръководителят на скъпо платения оркестър допря гальовно цигулката до брадичката си, притвори очи и се гмурна в морето на звуците.

— Слушайте! — възкликнаха повечето от гостите. — Той свири Пицикато валс!

Те познаха, че е Пицикато валс, защото го бяха слушали и на обяда, и при следобедния чай, и на вчерашната вечеря, тъй че не бяха имали време да го забравят.

— Да, наистина е Пицикато валс — уверяваха се един друг гостите.

Всички бяха единодушни в мнението си. Оркестърът бе изпълнил мелодията вече единайсет пъти този ден. Четири пъти по желание на публиката и седем — по силата на навика, но познатите звуци бяха посрещнати с такова въодушевление, сякаш бяха откритие. От половината маси в салона се понесе шумно тананикане, а някои от по-развълнуваните слушатели оставиха вилиците и ножовете си, за да могат да изръкопляскат в първия удобен момент. Ами патенцата à la mode d̀Amblève? Изумен и разочарован, Аристид ги гледаше как изстиват, забравени в чиниите, или, което беше още по-обидно, как гостите механично бодат късчета от тях и дъвчат разсеяно, докато обсипват с бурни аплодисменти музикантите. Какъв позор! Все едно че за вечеря бе поднесен телешки дроб с бекон и магданозен сос. И докато магистърът на кулинарните науки стоеше облегнат на прикриващата го колона и почти се задушаваше от безсилен, умопомрачителен гняв, ръководителят на оркестъра с лек поклон благодареше за бурните аплодисменти, с които го обсипваха. После той се обърна към колегите си и им даде знак с глава за повторно изпълнение. Но преди да успее да вдигне цигулката си отново, откъм колоната прогърмя яростен вик:

— Не! Не! Няма да свири отново!

Цигуларят се обърна ядосан и изумен. Ако се бе вгледал по-внимателно в очите на човека до колоната, сигурно щеше да постъпи другояче. Но в ушите му продължаваха да звучат възторжените ръкопляскания и той изръмжа грубо:

— Това само аз имам право да реша.

— Не! Няма никога да свири отново! — изкрещя главният готвач и в следващия миг се хвърли ожесточено върху омразното същество, което така безчестно бе ограбило полагаемите му се почести.

Огромен метален супник, пълен догоре с димяща супа, току-що бе поставен на една странична маса, за да посрещне закъснелите посетители. Преди прислужващият персонал или гостите да успеят да разберат какво става, Аристид завлече съпротивляващия се музикант до масата и натопи дълбоко главата му в почти врящото съдържание на супника. В другия край на салона гостите продължаваха бурно да ръкопляскат в очакване на биса. Лекарите така и не стигнаха до единодушие по въпроса, дали ръководителят на оркестъра бе умрял от удавяне в супата или от накърнено професионално честолюбие, или просто се бе сварил. Мосю Аристид Сокур, който сега живее в пълно уединение, е склонен да вярва на версията за удавянето.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.